ALICE PEEGLITAGUSES MAAILMAS
Lewis Carrolli samanimelise jutustuse ainetel
I osa
Oli vaikne talveõhtu. Sadas kohevat, pehmet lund.
Ja tundus, et seal akna taga on sama õdus kui siin toas.
Alice istus avaras tugitoolis.
Aga väike Kiti lõbutses täiest hingest, ajades põrandal taga lõngakera.
Oi, Kiti, küll sa oled vastik!
Kuule, Kiti, kas sa malet oskad mängida?
Teeme nii, et me oleme kuningad ja kuningannad.
Sina oled must kuninganna, aga mina kõik ülejäänud kuningad ja kuningannad kokku.
Ah, Kiti! Istuksid sa hetkegi paigal! Ma räägin sulle peeglitagusest majast.
Kõigepealt, see tuba, mis algab kohe peeglist,
on täpselt nagu meie elutuba. Ainult et seal on kõik vastupidi.
Huvitav, kas sulle seal piima antakse? Muuseas, ma ei tea, kas peeglipiima saab juua.
Ega see sulle kahjulik pole, Kiti?
Oi, Kiti, kuidas ma tahaksin saada peeglitagusesse!
Mängime, nagu me saaksime sinna minna.
Järsku avastas Alice end kaminasimsilt,
kuigi ta ise ei märganud, kuidas oli sinna sattunud.
Siin ei olnud tuba sugugi nii tavaline, kui läbi peegli paistis.
Oh, mis see on?
Mind nad ilmselt ei näe.
Paistab sedamoodi, nagu ma oleksin nähtamatuks muutunud.
See on minu pisike!
Liilia, kiisuke, mu kullake!
Liilia, minu kuninglik lapsuke!
Hoidu vulkaani eest! - Millise vulkaani?
Selle, mis mind üles paiskas! Tule üles tavalisel moel.
Niimoodi ronid sa terve päeva! Las ma aitan sind. Sobib?
Kuningas vaikis vastuseks. Ta ju ei näinud ega kuulnud Alice'it.
Kallike, ma nii ehmatasin, et külm judin jooksis põskhabeme karvadeni!
Sul ei ole mingisugust põskhabet!
Seda kohutavat hetke ei unusta ma elu lõpuni.
Unustad, kui ülesse ei kirjuta.
Siis tuli Alice'ile pähe ootamatu mõte.
Ta haaras pliiatsijupi ja hakkas ise kirjutama.
Valge ratsu sõidab alla mööda ahjuroopi, sellest...
Kuid sa ei tahtnud ju üldse seda kirjutada.
Muidugi! See on raamat peegelpildis!
Kui ma viin selle peegli ette, siis saan seda lugeda.
Jorruline. Virellased koomuksid käänitelid lopuida
ja krõuksatellid krääsad kui mudallas.
Oeh! Väga armsad värsid! Kuid mõista neid pole sugugi kerge.
Nii. Ta ootab, istudes puu all, kõu kärgatab, on äike teel.
Seal lendab õudne karvapall, suust purskab tulekeel!
Üks, kaks, üks, kaks, põleb hein - priks ja praks.
Siuh-säuh! Mõõk langeb nii ja siis - pea ongi kehast eraldi!
Mida ma siin istun? Mul on vaja kiirustada.
Muidu ma ei jõua ära näha kõike, mis siin on.
Nende sõnadega jooksis Alice mööda treppi alla.
Tegelikult ei jooksnud, vaid, kuidas seda seletada?
Ujus alla mööda astmeid, neid jalgadega puudutamata.
Selliselt liikuda oli harjumatu, kuid üllatavalt meeldiv.
Kui ma tõusen sellele künkale, näen ma kohe tervet aeda.
Ja siin ongi rajake, mis viib otse üles.
Ei, sugugi mitte otse.
Kuhu Alice ka ei läinud, kuhu ka ei pööranud, alati, löö või maha, jõudis maja juurde välja.
Jälle sama maja!
Kuidas ta on mind ära tüüdanud, kogu aeg ronib jalgu!
Siis keeras ta otsustavalt majale selja,
läks uuesti rajale ja tõotas mitte kuhugi ära pöörata.
Aga küngas oli suisa kõrval, lausa käega katsuda.
Kuidas küll pääseda sellele künkale?
Ah, Tiigerliilia, kui kahju, et te ei oska rääkida!
Rääkida - seda me oskame, oleks vaid kellega.
Kas siin tõesti kõik lilled räägivad?
Sinust mitte halvemini, ainult palju kõvemini.
Lihtsalt me arvame, et on kohatu rääkida esimesena.
Kas aias on veel inimesi peale minu?
Siin on veel üks lilleke sama kentsaka kujuga nagu sina, kes ka oskab kõndida.
Seal ta on, ma kuulen ta samme.
Alice vaatas ja nägi musta kuningannat.
Muidugi oli huvitav lilledega lobiseda, kuid kas sai neid võrrelda tõelise kuningannaga?!
Ju võtnud te jutuks: "Elu vaid muinasjutus, et eal see ei muutuks!"
On siis muinasloos kerge?
Kui jutus selles on oht ikka alles:
sest segadus seal ja mõistmatus seal, sest teadmatus seal ja ebameeldivus seal.
Nii keerdus see elu, kuid selles on võlu:
ei saa ilma ohuta sammugi astuda!
Kel unistust poleks? Eks mulgi ta ole -
et muinasjuttu kasvõi uni mind viib!
Kõik juhtuski nii, kuid alguses siis
nii mõistetamatu, nii mõistetamatu tundus kõik siin!